[b]Luku 7: Petos[/b]

Sen jälkeen kun outo puhuva kissa liittyi hänen mukaansa, Nicolas periaatteessa hiipi läpi öisen metsän, yrittäen liikkua niin hiljaa kuin pystyi etsiessään leiriä minne hän oli jättänyt Edgarin, kissa roikkuen hänen harteillaan. Hän ei halunnut herättää vanhempaa miestä. Suunnistaessaan metsässä, nuori velho huomasi että se kummallinen tunne joka hänellä oli ollut oli nyt lähestulkoon poissa, jättäen vain pienen palasen sitä taakseen. Hän ihmetteli miksi näin oli.

Hän päätti kysyä asiasta uudelta kumppaniltaan koska tämä vaikutti asioista perillä olevalta.

”Tiedätkös…” Nicolas yritti pitää äänensä matalana. ”Minulla oli eräs kummallinen tunne kun tulin tänne. Se tavallaan opasti minut syvemmälle metsään missä yksisarvinen oli. Minua ihmetyttää mikä se oikein oli, koska en oikein aisti sitä enää.”

”Minä tunsin sen myös”, kissa vastasi. ”Se johtuu siitä, että jotkin taikaolennot säteilevät maagista energiaansa. Tavallaan. En itse ymmärrä paljoakaan siitä. Yksisarvinen on ottanut etäisyyttä, ja niin, tuntemus on hälvennyt. Tavalliset ihmiset eivät yleensä huomaa tällaisia asioita ollenkaan. Se on sinun ja minun kaltaisten maagien lahja kyetä aistimaan ne.”

”Sinäkin olet maagi?” Nicolas kuulosti hivenen yllättyneeltä.

”Tietenkin, tomppeli”, kissa vastasi huvittuneisuutta äänessään. ”Puhuvia kissoja ei ole olemassa.”

Tämä sai Nicolaksen tuntemaan olonsa nolostuneeksi. Hänen olisi pitänyt tietää. Hän tunsi kuumotusta poskissaan punastumisen takia ja oli iloinen siitä että oli liian pimeää nähdä kuinka punaisena hänen kasvonsa olivat. Tämä pieni kiusallinen hetki vaiensi hänet ja hän jatkoi kulkuaan hiljaisuudessa. Hän ei ollut vaeltanut kauas alkujaankaan, joten häneltä ei kulunut paljoa aikaa saapua leiriin. Kaikki vaikutti olevan kunnossa. Edgar oli yhä sikeässä unessa ja heidän tekaisemastaan pienestä nuotiosta nousi yhä savua. Nuori velho etsi hänen kehonsa aiemmin jättämää painaumaa pehmeästä sammaleesta ja asettui pitkäkseen. Hän kietaisi viittansa ympärilleen kuin peiton, haukotteli hieman ja nukahti pienen tovin kuluttua. Musta kissa oli hypännyt maahan ja kiertyi käppyrälle lähelle nuotiota, sulkien silmänsä. Kaikki kolme vietti rauhallisen yön.

Kun uusi päivä koitti, Edgar, kuten tavallista, oli ensimmäinen joka heräsi unestaan. Hän oli yllättynyt siitä, että heidän porukkansa oli kasvanut yhdellä hengellä ja ravisteli Nicolaksen hereille hieman kovakouraisemmin kuin normaalisti.

”Katso, täällä on kissa!” Edgar lähes huudahti innostuneesti ennen kuin nuori velho oli edes kunnolla tajuissaan.

”Mitä?” Tämä oli ainoa vastaus minkä Nicolas kykeni antamaan noustessaan tokkuraisena sammalpediltään, yrittäen saavuttaa tietoisen tilan.

”Täällä on kissa! Katso! Mistä luulet sen tulleen?”

Vanhemman miehen äänessä oli innokkuutta, hän todella muistutti lasta joka oli riemastunut nähdessään vieraan eläimen näin läheltä. Nicolaksen katsoessa suuntaan johon Edgar osoitti, hän huomasi että musta kissa oli hereillä myöskin, istuen nuotion jäännösten vieressä. Kissa tuijotti Edgaria syvänsinisillä silmillään, mutta oli mahdotonta kertoa mitä hän tuolla hetkellä ajatteli.

Nicolas raapi hieman päätään.

”Minä… Minä, ööh…” Nuori velho oli hitaasti heräilemässä. ”Minä tapasin hänet metsässä. Tai ei, oikeastaan tapasin hänet kylässä, mutta kohtasin hänet nyt uudestaan… Onko se ongelma?”

”Ei, ei ollenkaan!” Edgar julisti. ”Luuletko, että se tulee seuralaiseksemme? Se olisi melkein kuin siunaus, saada karvainen ystävä seuraksi!”

”'Hän', ei 'se'”, kissa murahti, heilauttaen häntäänsä hiukan.

Tämä todella yllätti vanhemman miehen. Hän vain tuijotti kissaa suu auki, kykenemättä juurikaan muodostamaan sanoja. Näköjään hänkään ei ollut kohdannut puhuvia kissoja matkoillaan, Nicolas huomasi. Hyvä tietää.

”Edgar, tämä on… öö…” Nicolas vilkaisi kissaa, kamppaillen sanojen kanssa. ”Mikä nimesi olikaan?”

”Minulla ei ole nimeä”, kissa vastasi suorasukaisesti.

Edgar raapi partaansa, näyttäen mietteliäältä.

”Miten voi olla että sinulla ei ole nimeä?” hän kysyi.

”Se ei kuulu sinulle, varas”, kissa tiuskaisi ärtymystä äänessään.

Edgar näytti siltä kuin kissa olisi juuri sylkäissyt nuo sanat hänen kasvoihinsa. Miehen suu sulkeutui ja avautui kuin kalalla ja hän näytti hieman kalpealta. 

Kun vaikutti siltä että hän oli onnistunut saamaan hitusen otteen itsestään, hän silti kykeni virkkomaan vain muutaman sanan: ”Kuinka sinä…?”

Nicolas seurasi tämän kohtauksen kehittyvän huolestuneena. Hänen katseensa hyppi kissan ja vanhemman miehen välillä näiden kahden silmäillen tosiansa intensiivisesti. Edgarin hyvä tuuli oli nyt mennyttä. Hän todella näytti joltakulta joka oli jäänyt kiinni suuren valheen kanssa. Jos hän olisi ollut viaton, hän ei olisi reagoinut tällä tavalla. Vaikutti siltä että mitä kissa oli aiemmin paljastanut Nicolakselle oli totta. Edgar oli varas. Nuori velho tunsi ikävän myllerryksen vatsassaan. Se oli tämä tilanne joka sai hänet tuntemaan olonsa pahaksi. Hän oli tuntenut Edgarin jo jonkin aikaa, mutta vanhempi mies oli ilmeisesti pitänyt todellisen taustansa salassa häneltä. Mistä muusta hän oli valehdellut? Nicolas tunsi olonsa avuttomaksi. Hän ei tiennyt mitä tehdä tai sanoa.

Kenties kissan ilmestyminen oli paha asia. Ainakin hän oli onnistunut pirstoamaan miesten matkan rauhan. Kuka tietää millaisia hankaluuksia hän saattaisi tuoda.

Lopulta, Edgar oli se joka laittoi lopun tälle jännittyneelle tilanteelle. Hän pudisti päätään ihan kuin se voisi auttaa häntä ravistelemaan pois kissan tekemät syytökset. Sitten hän alkoi talloa heidän nuotionsa jäännöksiä ja pian sen jälkeen hän poimi pussinsa maasta ja heitti sen olalleen.

”Meidän pitäisi alkaa menemään”, vanhempi mies yksinkertaisesti tokaisi ja jatkoi välittömästi heidän matkaansa, ennen kuin nuori velho oli edes valmis.

Nicolas vihdoin sai itsensä ylös sammalpediltään ja nappasi myös oman pussinsa, kiirehtien Edgarin perään. Musta kissa seurasi, kävellen rinnakkain Nicolaksen kanssa. Nuori velho vilkaisi hänen suuntaansa, epävarmana siitä mitä ajatella tästä uudesta lisästä heidän joukkoonsa.

He eivät olleet vielä ehtineet kauas kun Nicolaksen oli pakko avata suunsa. Kysymys poltteli hänen kieltään.

”Joten… Oletko sinä todella varas?” hän kysyi, selkeästi osoittaen tämän kuulustelun vanhemmalle miehelle.

Mies pysytteli hiljaa pienen tovin, selvästi miettien jotakin.

”Kyllä, kyllä minä olen”, Edgar vastasi hiljaa.

”Ai… Mikset kertonut sitä?” Nicolas tiedusteli. 

Kissa päästi ulos kovan hekotuksen.

”Se ei ole jotakin mitä ihmiset kertovat sinulle kun tapaatte”, hän sanoi, huvittuneena.

Nuori velho tunsi itsensä typeräksi jälleen. Tuo puhuva kissa oli taitava saamaan Nicolaksen nolostumaan. Nuori velho punastui, jälleen kerran hiljentyen kiusallisen olon seurauksena.

He kävelivät hiljaisesti, lähestulkoon ainoa ääni ollen heidän omat askeleensa jotka johdattivat heitä eteenpäin. Toistaiseksi, ryhmän mieliala oli ollut jokseenkin synkeä, mutta samaa ei todellakaan voinut sanoa säästä. Oli aurinkoinen päivä; maailma oli kirkas ja lämpötila oli yhä nousemassa mukavan lämpöiseksi. Myöskin koko luonto vaikutti olevan hyvällä tuulella. Linnut lauloivat ja jopa parin jäniksen polut ristesivät ryhmän tien kanssa. Lopulta ympäristön kauneus ja leppoisuus sai Nicolaksen mielialan kohoamaan. Mutta ei mikään yllätys; luonnolla oli aina ollut rauhoittava vaikutus häneen.

Miellyttävän tunteen kanssa, Nicolas pystyi pohtimaan asioita rauhallisemmin. Ja tietenkin, se oli hänen vanhemman kumppaninsa rikollinen tausta joka hänellä oli mielessään. Hän ei ollut täysin varma mitä ajatella siitä. Toki, se oli väärin ja lakien vastaista, mutta asiat eivät aina ole niin mustavalkoisia. Kuten, varkaus voi olla oikeutettu jos joku varastaisi ruokaa perheelleen. Ehkä Edgar oli sellainen mies, koska hän ei vaikuttanut pahalta. Ruusupolun kylässsä ryöstöt eivät olleet yleisiä lainkaan. Väki nuoren velhon kotikylässä oli rehellistä sakkia, joten kaiken kaikkiaan siellä ei tapahtunut paljoa rikoksia. Ja vaikka joku olisikin näpistänyt, he varmaan saivat pitää kätensä. Nicolaksen mielestä vaikutti hieman äärimmäiseltä rangaistukselta leikata jonkun käsi irti. Mitä Edgar oli varastanut että se oli maksanut hänelle hänen katensä? Nicolas ei uskaltanut kysyä. Itse asiassa, hän ei kehdannut puhua tästä koko varasaiheesta.

Ja vaikutti siltä että ei myöskään Edgar tai kissa. Ajan ja maiseman lipuessa ohitse, Edgar alkoi tuntua rennommalta, ja siten, heidän pienen ryhmänsä mieliala kohosi. Hän näytti palautuvan takaisin omaksi iloiseksi itsekseen, kun taas kissa pysytteli varsin vaitonaisena. Kukaan ei ottanut esille aihetta että Edgar oli varas. Se oli asia joka oli lakaistu maton alle. Tämä ei haitannut nuorta velhoa. Hän ei ollut hyvä käsittelemään konflikteja. Ja niin, heidän kolmen joukkionsa jatkoi matkaansa kuin mitään ei olisi tapahtunutkaan.

Lopulta metsä pyyhkiytyi pois, paljastaen suunnattoman ruohotasangon. Nicolas oli aivan ällikällä nähdessään noin suuren paikan. Hän pystyi hädin tuskin näkemään toiselle puolelle aluetta! Kissan mielestä hänen reaktionsa oli huvittava, ja hän hymähti hieman, mutta nuori velho ei välittänyt tästä. Ryhmä ryhtyi ylittämään ruohotasankoa. Hetken tovin jälkeen, lempeä tuuli alkoi puhaltaa, hellien matkalaisia ja ruohoa ja oksia yksinäisten puiden jotka täplittivät aluetta siellä ja täällä. Se toivotti kolmikolle hyvää matkaa ja piti heille seuraa iltahämärään saakka, kun oli auringon vuoro vetäytyä pois taivaalta. Ryhmä pystytti leirin ja vietti rauhallisen yön tähtien alla.

Aamulla he heräsivät aikaisin ja jatkoivat matkaansa Taivaankullan kaupunkiin. Tosin, he eivät olleet ainoita jotka vaelsivat tasangolla. He kohtasivat pari metsästäjää ihmisheimosta joka asutti tätä aluetta. Nämä muukalaiset ratsastivat hevosilla, jotka olivat kaikista arvokkain eläin heille. Heimolaiset olivat varsin ystävällistä väkeä ja jopa tarjosivat jokusen pienen kimpaleen kuivattua lihaa ryhmälle. Tämän mukavan tapaamisen jälkeen heidän tiensä erkaantuivat ja ryhmä jatkoi polullaan ruohotasangon ylittämiseksi. Se vei heiltä toisenkin päivän alueen toisen puolen saavuttamiseksi, ja juuri kun pimeys oli käärimässä maailmaa vaippaansa, ryhmä oli saapunut toisen metsän puurajalle, onnistuneesti päättäen heidän matkansa ruohotasangon halki. He olisivat kenties viettäneet rauhallisen yön, mutta sitten kissa istutti huolen siemenen.

Hän toi esille että oli omituista etteivät he olleet kohdanneet muita ihmisiä heidän matkansa aikana. Se oli erityisesti outoa koska he olivat suuntaamassa suureen kaupunkiin, joten muita matkaajia olisi pitänyt olla suunnaten sisään ja pois tuosta paikasta. Tämänkaltaiset ajatukset eivät olleet edes käyneet nuoren velhon mielessä, sillä hän oli ollut kokonaan jännityksen valtaama. Kuitenkin, kissan havainnointi sai hänet kyllä miettimään. Tosin, Edgar sivuutti asian, hänen järkeilynsä ollen että he olivat tulossa suunnasta joka ei ollut vilkas, joten, se ei ollut niin kummallista. Joukko ei keskustellut asiasta sen enempää, ja menivät vain nukkumaan.

He olivat lähestymässä määränpäätään. Kun uusi päivä valkeni, ryhmä heräsi aikaisin aloittaakseen viimeisen osuuden matkastaan kohti suurta kaupunkia. Heidän täytyi vain mennä läpi metsätilkun ja he tulisivat Taivaankullan laitamille. Vaikutti siltä että sää suosi heitä jälleen kerran ja päivästä kehittyikin miellyttävä. Lempeä auringonpaiste sai Nicolaksen ja Edgarin hyvälle tuulelle, mutta kissa pysytteli pidättäytyväisenä. Hän ei puhunut paljoa mitään sillä välin kuin nuori velho ja vanhempi mies kannattelivat kevyttä keskustelua yllä heidän kävellessään eteenpäin.

Lopulta, kun kultainen aurinko alkoi laskeutua taivaalta, joukko onnistui pääsemään välietapilleen: Taivaankullan kaupunkiin.

Valtaisan rakennelman näky oli ihmeellinen Nicolaksen silmissä. Hän ei ollut koskaan nähnyt mitään sen kaltaista, hän oli vain uneksinut tämän kaltaisista paikoista. Suunnattomat muurit piirittivät valtavaa kaupunkia, ja kapea virta ympäröi paikkaa. Siitä suunnasta josta joukkio oli tulossa, tie kaupunkiin muuttui sillaksi joka piti ylittää jos halusi päästä sisälle asutukseen. Sillan alkua vartioivat kaksi valtavaa patsasta jotka esittivät myyttisiä petoja joita Nicolas ei osannut nimetä. Taivaankullan kaupunki oli enimmäkseen muuriensa kätkemä, tehden siitä matkalaisille houkuttelevan astua sisään portista ja nähdä millaista elämää sisälle kätkeytyi. Tietenkin, tämä sai nuoren velhon hyvin innokkaaksi ja halukkaaksi kokea itse kaupungin ilot. Hän ei edes huomannut että hänen vauhtinsa kiihtyi hänen jatkaessa eteenpäin, Edgar ja kissa seuraten häntä maltillisemmin.

Heidän polkunsa tuotua heidät pitkälle kivisillalle ja heidän alkaessa ylittää sitä, Nicolas huomasi jotakin erityistä odottamassa rakennelman toisessa päässä. Kaupungin portin luona oli tusina hahmoa. Näytti siltä kuin ne olisivat vartioineet jotakin. Kolmikon päästessä lähemmäs ja lähemmäs, Nicolas onnistui vihdoin erottamaan mitä ne olivat.

Yönväkeä. Sillähän nimellä Edgar oli kutsunut niitä? Olentoja jotka olivat kuin ihmisen ja villisian risteytys. Ne olivat kaksijalkaisia otuksia ja selkeästi pidempiä kuin keskiverto ihminen – jopa Nicolastakin pidempiä, vaikka hän oli varsin pitkä. Ne olivat myöskin hyvin lihaksikkaita ja ei ihme; suurin osa niistä kantoi suurta kirvestä tai lyömämiekkaa ja olivat sonnustautuneet haarniskaan joka oli tehty osittain paksusta nahasta ja osittain metallista. Ne olivat tummansinisen turkin peitossa, josta heidän nimensäkin tuli. Yönväki oli selkeästi suunniteltu taistelutantereelle ja oli parasta olla provosoimatta niitä. Kukaan ei halunnut yhtä näistä vastustajakseen.

”Jokin on pielessä”, kissa mutisi hiljaisesti heidän kävellessä lähemmäs noita olentoja.

Kuitenkin, mieskaksikko ei kiinnittänyt häneen paljoa huomiota.

Nicolas tunsi erilaista jännityksen tunnetta heidän ryhmänsä kävellessä lähemmäs Yönväen joukkoa. Se oli aivan kuin hän olisi tapaamassa jotakuta tärkeää. Kaikki sillan Yönväen edustajat olivat kiinnittäneet katseensa kolmikkoon, muttei ollut mahdollista arvata minkälaisia ajatuksia he kätkivät villisikapäihinsä. Nicolas yritti olla tuijottamatta liikaa, mutta hän ei voinut sille mitään että nämä olennot kiehtoivat häntä. Yksikään Yönväestä ei puhunut mitään ryhmän liikkuessa ohitse, joten heidän kohtaamisensa jäi lyhyeksi. He jäivät paikoilleen kolmikon astuessa sisään Taivaankullan kaupunkiin.

Mutta se oli ansa.

Ryhmä oli hädin tuskin päässyt kävelemään sisälle kaupunkiin kun he olivat joutuneet Yönväkijoukon saartamiksi. Aseiden piiri, janoten verta, osoittivat heitä kohti ja Nicolaksella oli tunne että jos he tekisivät yhdenkään pienen virheen, se olisi heidän verensä jonka nuo aseet maistaisivat. Vain sekunneissa hänen jännityksensä oli muuttunut kauhuksi. Sanat jäivät jumiin hänen kurkkuunsa eikä hän kyennyt sanomaan sanaakaan. Yhtäkkiä, hänen kohtalonsa oli Yönväen käsissä. Nuori velho ei pystynyt sanomaan mitään silloinkaan kun kissa syöksyi poispäin syvemmälle kaupunkiin, hänen pieni hahmonsa helposti luikkien ohi petomiesten kehän, hyläten Nicolaksen ja Edgarin. Yönväki ei vaikuttanut välittävän kissasta lainkaan, mahdollisesti ajatellen että hän oli pelkkä eläin, joten he eivät tehneet mitään hänen pysäyttämisekseen. Heidän huomionsa oli kokonaan kahdessa miehessä.

Nicolaksen väristessä pelosta, Edgar astui eteenpäin, hymyillen, näyttäen ihan liian rauhalliselta.

”Tervehdys, ystäväiseni!” hän puhui. ”Minä olen tuonut teille sen mitä Kalpeanaama halusi!”

Hämmennys löysi tiensä nuoren velhon mieleen. Tunsiko Edgar nämä henkilöt? Ja kuka oli Kalpeanaama? Mitä oikein oli meneillään?

Juuri tuolla hetkellä, vielä yksi lisää Yönväestä ilmestyi. Mutta tämä oli hitusen suurempi kuin muut ja hänellä oli jokin outo höyhenistä tehty koriste päässään. Kenties hän oli suuremmassa arvoasemassa kuin muut? 

”Sinä pidit sanasi. Hyvä.” Hänen äänensä oli syvä ja paksu. ”Viekää heidät vankilaan.”

Tämä oli se hetki kun Edgarin kasvoilla hymy vaihtui epäuskoksi.

”'Heidät'? Mutta minä tein mitä käskettiin! Meillä oli sopimus!” hän parkui kun Yönväki alkoi johdattaa häntä pois Nicolaksen kanssa.

Nuori velho ei tiennyt mitä ajatella tästä tilanteesta. Liian monet ajatukset painivat hänen päänsä sisällä Yönväen viedessä häntä jonnekin, välillä tökkien heitä aseillaan muistuttaakseen että tästä tilanteesta ei ollut poispääsyä. 

Mutta jopa tässä epävarmassa tilassa, yksi asia oli päivänselvä.

Edgar oli pettänyt hänet.